Städer kan erbjuda nåt för alla-
-för att de skapas av alla
Städer är den största uppfinning människan har skapat.
Städer har brett ut sig på ett exponentiellt sätt.
Vi urbaniserar folk-
- i en takt av 1,5 miljoner människor i veckan.
Om två månader har städerna ökat med samma storlek som Los Angeles.
Så här mycket har urbaniseringen aldrig ökat tidigare.
Det här är första gången.
Det som byggs i städer-
-är ändlösa rader av likadana höghus.
Och fler och fler motorvägar.
Nu skapar vi städer för kommande generationer.
Vi måste inse att den här chansen aldrig kommer igen.
Man kan bygga städer på olika sätt.
Frågan är alltid vem som bestämmer hur det ska se ut-
- hur staden ska fungera och vem som ska bo i staden.
För att förstå vad som händer i dag-
- måste vi gå till två stora personer, som kämpade om staden.
Stadsplaneraren Robert Moses representerade auktoriteten.
Han kom till staden med sin förskärare och skar bort det sjuka.
Sen ersatte han det med modernistiska strukturer.
Man måste flytta på många människor när man ska riva slumbostäder.
Många kommer inte att gilla det. Många är felunderrättade.
Som motståndare till Moses likriktning hade vi Jane Jacobs.
Jag har väldigt lite tillit till...
en person som föredrar att se till det stora hela.
Jacobs ansåg att städer inte handlar om hus, utan om människor.
Det handlar om allmänna platser, och det tog hon ställning för.
Hon utvecklade en teori om vad som gör en stad bra-
- och hon var emot den stadsplanering som Moses stod för.
Det finns en rädsla för liv.
De vill förändra de här oförorenade tillflyktsorterna.
De var oense. Det blev ett riktigt krig mellan två motståndare.
Än i dag utkämpar vi de här striderna.
När vi ser på alla problem som urbaniseringen har skapat-
-inser man att det här är problem-
-som har funnits under hundra år.
New York är det främsta exemplet.
På 1930-talet var New York världens bästa stad.
Det var en speciell plats. Den sjöd av liv i början av 1900-talet.
Då kom de första skyskraporna.
Empire State building blev höjdpunkten.
Men sen kom depressionen.
Under hela 30-talet dyker det ena problemet efter det andra upp.
På gatan fanns en miljö i förfall.
Slumområden, smuts och föroreningar-
- som inte passade in i den nya, praktfulla staden.
Staden var överbefolkad, hård, smutsig, farlig-
-och full av sjukdomar.
Jacob Riis bok "How the other half lives" belyste det här.
Man ville lösa problemen genom att rensa upp i staden.
Det här är en olycklig tid för staden.
Vi har gjort mycket för att bota sjukdomarna, och vi har mycket kvar.
När Robert Moses började levde många i fruktansvärda förhållanden.
Han började sitt yrkesliv med att bekämpa de förhållandena.
Moses kom från New Yorks progressiva rörelse.
De ville förbättra staden.
Han skapade allmänna parker och stränder-
- för att förbättra livet för de fattiga.
Om vi inte rensar upp i slummen-
-kommer de områdena att ruttna.
Problemen kan inte lösas-
-genom att rusta upp gamla bostäder.
Det går inte. Vi måste ta tag i problemet.
Kriget mot slummen går framåt
De progressiva ansåg att det enda sättet att lösa stadens problem-
-var att riva och börja om.
Vi insåg inte hur högt priset var-
- och hur mycket vi förlorade förrän Jane Jacobs påpekade det.
Jane såg alltid de möjligheter som fanns i staden.
Hon såg en antydan till återbildning-
- en antydan till kreativitet och påhittighet.
Det var en livskälla av folk som ville försörja sig.
Det formade hennes syn på staden.
Jag älskade att komma till New York. Staden var outtröttlig.
Jag gick runt på gatorna och förundrades.
Så många olika gator och stadsdelar. Det var så mycket på gång.
Hon bodde i Greenwich Village och kände stadens puls.
Hon var ovanligt intuitiv och extremt observant.
I New York måste man inte vara mäktig och rik-
- eller äga mycket land eller bygga bostäder-
-för att åstadkomma nåt.
Man kan göra nåt nytt, nåt intressant.
Där finns det plats för alla.
Hon såg New Yorks själ-
- och vad staden innebar - alltså en gemenskap.
KRIGET ÄR SLUT
Det mest sensationella som kom efter kriget var-
- visionen av en stad full av motorvägar och höghus.
En generation av idealistiska stadsplanerare växte fram-
- smittade av modernismens renhetsideal.
De hade verktygen som krävdes för att svepa bort stora områden.
Vi ser era problem, och ni delar dem med hundratals andra städer.
Hur kan vi förbättra er stad?
Vi bygger bostäder, industrier-
- och bättre gator och motorvägar. Allt det gör staden bättre.
Det är en spännande chans för er stad att bli bättre.
Man ansåg att myllrande områden-
- där folk umgicks på gatorna och det fanns mycket fattigdom-
- var ett problem man löste genom att ta bort gatorna.
Man skulle ta bort "trottoarkulturen"...
och bygga områden som gjorde det omöjligt för folk att samlas.
Tanken var att de områdena var en cancersvulst-
-som måste skäras bort.
Stadsplanerarna som skapade projekten såg allt uppifrån.
De tittade ner och såg enorma förändringar framför sig.
De använde maskinålderns logik för att genomföra det.
En inspektör noterade var slummen och trafiken fanns.
Sen rev de ner alla hus... Sen byggde de stora bostadsområden.
Vi informerar folk om att flytta.
Moses personifierade projektet.
Med tanke på hur många människor vi har flyttat på-
- för att få plats med nya hus... Vi har inte orsakat nån skada.
Några ser det som besvärligt-
- för att de inte inser att man måste knäcka ägg för att göra en omelett.
Efter andra världskriget började Moses samla makt.
Han var parkansvarig och han byggde avenyer.
Han utsågs till byggnadskoordinator. Han byggde tusentals lägenheter.
Han blev chef för borgmästarens kommitté för slumsanering.
När Moses drev förnyelseprogrammet-
- hade vi rivit tusentals bostadshus i städer som New York och Chicago.
Före kriget var Moses som en ängel.
Efter kriget blev han problematisk.
I ett halvt århundrade har han hunsat med folk.
Alla har svurit över honom, böjt sig för honom och beundrat honom.
Hans motståndare inkluderar Franklin Roosevelt, Elmer Davis-
- Walter O'Malley och hundratusentals markägare.
Absolut makt korrumperar, och Moses hade absolut makt.
Han hade enormt mycket makt-
- och han hade skyddat sig själv från insyn från politiker och allmänheten.
Det är en sak att köpa en park eller mark från en enda ägare-
- men det är nåt helt annat när det handlar om hundratals markägare.
Teoretiskt sett, enligt sentimentala organisationer-
- borde vi förhandla med varje person. Då skulle vi inte kunna bygga nåt.
Moses och alla i programmet hade en gemensam agenda.
Folk behövde bostäder och platser för fritidsaktiviteter.
Bilen kom till USA, och det måste göras plats för den.
Det var deras agenda.
Moses stod för en enda lösning.
Men plötsligt kom ett alternativ.
Jane Jacobs har skrivit en bok som går emot-
- användandet av bulldozrar i modern stadsplanering.
Jag började titta på stadsplanering, och det var hemskt och vansinnigt.
När hennes bok kom blev det en stridssignal.
Det var som när Martin Luther spikade upp sina teser.
Boken är den första övertygande samlingen av tankar-
- som ifrågasätter hur vi traditionellt ser på städer.
Hon utforskar hela tiden saker och uppmanar läsaren att ifrågasätta.
"Titta på vad vi har byggt."
"Områden för låginkomsttagare som har blivit värre"-
- "än slumområdena som de ersatte."
"Områden för medelklassen, som är tråkiga och likriktade."
"De är isolerade från det vitala stadslivet."
"Lyxområden som med sin vulgaritet försöker dämpa sin innehållslöshet."
"Kulturcentrum som saknar en bra bokaffär."
"Kulturhus som alla utom lodisar undviker."
"Motorvägar som förstör städer."
"Man återuppbygger inte städerna, utan man sparkar dem."
Hon ifrågasatte det ortodoxa och sa att kejsaren var naken-
- i en tid när kvinnor inte fick komma in i de rummen.
Man kan titta på städer som blomstrar.
Det måste finnas mångfald.
Mångfald när det gäller arbeten och människor.
Hon ansåg att man måste samarbeta med stadens invånare-
- och den väv som människorna hade skapat.
Det måste finnas områden i staden som används mycket.
Där folk rör sig på gatan, under dygnets alla timmar.
Jane förstod att områden behöver anknytningspunkter, vägkrökar-
- som skapar ett samspel. Det behövs gamla och nya hus.
Med olika användningsområden dygnet runt skapas trygghet.
Konstant samspel med närliggande områden-
- och lättillgängliga allmänna platser.
Staden är ett stort nätverk.
Hon såg de här egenskaperna när man byggde i en annan riktning.
Man isolerade områden.
Man skapade återvändsgränder och skilde arbete och bostad åt.
Hon förklarade hur livet fungerar.
Hon började som journalist.
Hon var en skarpsynt observatör av människor, platser och städer.
Jacobs började skriva om städer när hon var arton.
Hon var sekreterare och skrev på fritiden.
Hon skaffade sig frilansjobb.
Hon var nyfiken. Hon skrev om ekonomiska distrikt i staden-
- om juvelerardistriktet, pälsdistriktet och blomdistriktet.
Hon sålde artiklarna till Vogue.
Hon skrev artiklar om det hon såg i staden.
"Det bästa sättet att planera staden är att se hur folk använder den."
"Leta efter dess styrkor och förstärk dem."
"Man kan inte använda logik. Människorna skapar staden."
"Det är för dem, inte för byggnaderna, som vi måste planera."
Q Magazine tog in hennes artikel om manhålsluckor.
Hon upptäckte att de hade intressanta mönster och texter.
Inga andra kvinnor skrev om sånt. Hon ville veta hur avloppen fungerade.
Hon var nyfiken och kunde skriva.
Hon fick jobb på Architectural Forum.
Mrs Jacobs har bott i New York i 27 år och älskar staden.
Tack, mr Dolvier. Architectural Forum gav mig i uppdrag att skriva om-
- förnyelseprojekt som genomfördes i Philadelphia.
Vi har upptäckt att en central design-
- som är välutvecklad och tydlig, kan ha stor drivkraft.
Det gör arkitekternas arbete mer meningsfullt.
Jag fick veta vad de hade tänkt sig och vad de hade planerat-
- och vad de skulle åstadkomma. Jag skrev entusiastiska artiklar.
Allt var bra. Jag stod nära stadsplanerarna.
Efter ett tag byggdes några av de här projekten.
Society Hill är ett bostadsområde. Här genomförs renoveringar.
Gamla hus hade förfallit, och börjat användas till annat.
Här fanns det plats för nya, moderna höghus.
I Society Hill möts det gamla och det nya.
Men det fungerade inte.
Staden reagerade inte som den borde ha gjort.
Hon är hyperkänslig och känner av nåt som ingen annan ser.
Varför stod affärerna, som såg ut att gå jättebra på ritningarna-
-helt tomma och tynade bort?
Det vill man fråga de som är ansvariga för stadsplaneringen.
Det jag fick höra var:
"Folk är dumma. De gör inte som de borde."
Det kom som en chock.
Bortsett från alla teorier... Vad är det vi ser?
Ska man lita på en teori som har tagits fram på nåt kontor?
Eller litar man på det man ser?
Experterna kanske inte kunde så mycket som de hade låtsats?
Då kom en man till Architectural Forums kontor.
Han var orolig för östra Harlem.
Man hade lagt ner 300 miljoner dollar på att bygga om stadsdelen.
Han såg att problemen var större än nånsin.
Hon visades runt i Harlem av William Kirk från allaktivitetshuset.
Han visade henne alla saker som gick förlorade i området.
Vi promenerade i östra Harlem.
Vi besökte affärer och kommunala bostadsområden.
Jag började förstå, när jag såg allt det här...
Jag började förstå hur saker och ting fungerar.
Många små detaljer av orsak och verkan.
Hon beskriver det som en uppenbarelse.
Det jag såg var det som skapar stadens intrikata system.
Det har att göra med nåt som kallas stadsprägel.
Städer är fysiska platser. Det är inte en trög massa.
Företag och människor reagerar på varandra och stöttar varandra.
Och där det fungerade fanns det en massa mångfald.
Olika sorters företag och olika människor-
-som stöttade varandra.
Jacobs funderade på hur områden, gator och trottoarer fungerar.
Men det hon sökte var en ny teori om hur städer fungerar.
I sin bok ställer hon frågan om vad staden är för slags problem.
Hon hävdar att staden har en organiserad komplexitet.
På ytan verkar den komplex och oorganiserad-
- men det finns en bakomliggande struktur.
Under kaoset finns balans.
Det finns en produktiv blandning av funktioner och organismer.
Hon använder biologiska metaforer för att visa att det är ett ekosystem.
Hon skrev...
"För att kunna se ordning i komplexa system måste man förstå dem."
"Löven som faller på hösten, en flygplansmotor"-
- "en dissekerad kanin, ett skrivbord på en tidningsredaktion..."
"Det liknar kaos om man inte förstår sig på det."
"När man ser dem som ordnade system ser de annorlunda ut."
Jacobs förstod att när städer fungerar kommer det nerifrån och upp.
Ett område blir bra när tusentals olika aktörer-
- som affärsinnehavare, barägare och flanerare-
- spontant samverkar på ett meningsfullt sätt-
- för att skapa ett områdes personlighet.
Det är inte planerat på förhand. Det handlar om organiserad komplexitet.
Levande städer är inte vackra.
De är stökiga, kaotiska och täta, och fulla av människor som interagerar.
Döda städer är vackra.
De är förutsägbara och folktomma.
Om man förstår staden är den död.
Levande städer är överbefolkade och frustrerande-
-och det är där drömmar blir sanna.
Stadsplanerarna ser inte de underbara mänskliga egenskaperna.
Allt det hon skrev om ville förnyarna förstöra.
- Vad vill ni göra med Harlem? - Samma som med all slum.
Jag vill riva ner allt. Det är som en cancersvulst.
- Skär bort cancersvulsten! - Sen ersätter ni det med nåt nytt.
Ett städat område, ljust och luftigt, med nya skolor och parker.
Det är ett jäkligt stort bidrag som jag kommer med.
I stället för att följa människorna-
- skapade stadsplanerarna under efterkrigstiden en abstrakt vision-
- om hur det borde se ut, som byggde på en utopi.
På 1920-talet dök en mystisk figur upp från Schweiz-
-som kallade sig Le Corbusier.
Han såg sig inte bara som en arkitekt, utan som en visionär.
Hans idéer om modernistisk stadsplanering-
- uppstod efter en flygplansresa över Paris.
Han såg staden uppifrån, som en gud-
- utan att känna till staden på gatunivå.
Corb blev hänförd i flygplanet.
Han skrev att flygresan visade på röran vi hade ställt till.
Han drog slutsatsen att vi måste riva allt och bygga upp städerna på nytt.
Le Corbusier ville riva ner stora delar av Paris-
- och ersätta det med stora block, korsformiga byggnader.
Han ville ha stora motorvägar som skulle gå genom grönområden.
Vis dess slut skulle det finnas stora kvarter med höghus.
Det skulle skapa luft och ljus, och folk skulle slippa slummen.
Han ansåg att god arkitektur kunde förbättra folks liv-
- och att folk kunde förbättra arkitektur och skapa ett perfekt liv.
Corbs planer och modeller gick hem hos många.
Men fransmännen höll inte med.
Hans idé om ville radieuse-
- flyttade till USA, precis som resten av modernismen.
För att ge oss en glimt av framtiden-
- har man för världsutställningen skapat en bild av nya byggen.
1939 hade General Motors en utställning, Futurama-
- där man visade supermotorvägar. Det ville alla i USA ha.
Här är en stad som är planerad kring ett modernt trafiksystem.
Ombyggd och uppfräschad.
Bostäder, butiker och industrier ligger var för sig-
- för att skapa effektivitet och bekvämlighet.
Världsutställningen i New York 1939 hyllade Le Corbusiers stil.
Här ser vi hur framtiden kommer att se ut.
En värld som vi alla är väldigt intresserade av.
Det är där vi ska tillbringa resten av våra liv.
I en framtid som kan bli precis hur vi vill.
Ritad av Le Corbusier 1922
Äntligen - höghus i parken
Modernismen blev konventionell-
- både när det gällde kommersiell arkitektur och stadsförnyelse.
Våra kommunala bostäder byggde på en feltolkning av Le Corbusier.
Höghusen skulle vara kontorsbyggnader-
- och kring dem låg sjuvåningshus med stora balkonger.
Människorna skulle inte bo i höghusen.
Det var en underlig tidpunkt, när en uppsättning idéer-
- snabbt förvrängdes till nåt billigt och kommersiellt.
Man kunde tjäna snabba pengar på modernism. Det var billigt.
Man kunde bygga enormt många byggnader väldigt snabbt.
Det förstod Robert Moses.
Det som saknas i visionen är gator.
Gatan är ju ett ställe där man går, och en plats där saker händer.
Det insåg Jane Jacobs-
- när alla andra ansåg att trottoaren var en löjlig kvarleva.
"Som alla redan vet är en välanvänd gata en trygg gata."
"En övergiven gata är otrygg. Men hur fungerar det?"
"Det måste finnas ögon på gatan, ögon som tillhör gatans ägare."
"Byggnaderna, som ska hålla boende och främlingar trygga"-
- "måste vara vända mot gatan. De kan inte vända gatan ryggen."
Det hon insåg var-
- att trygghet inte kommer från säkerhetsvakter.
Det som gör ett område bra är att det är folk ute på gatorna.
"Folk måste använda trottoaren, för att öka antalet ögon där"-
- "och för att få folk inuti husen att titta ut på gatan."
"Ingen vill titta ut på en tom gata. Ingen gör sånt."
"Många finner underhållning i att se vad som händer ute på gatan."
Hon sa att dörrvakterna fick betalt för att hålla koll-
- och att samma sak kunde hända på barerna i West Village.
Då förstod jag. Ingen behöver oroa sig när det är folk på gatorna.
Jacobs vänder på perspektivet.
Hur är det att leva på de här platserna?
Att hon vände på perspektivet ledde henne bort från det ortodoxa.
Robert Moses ville inte veta vad som pågick i områdena.
Han såg det bara som ett hinder i hans väg.
Folk går ständigt emot Moses.
När han ville bygga Lincoln Center, en bro över hamninloppet-
- en parkeringsplats i Central Park, en motorväg på Fire Island-
- eller rätt igenom Washington Square möttes han av motstånd.
Folk sätter sig emot allt som är progressivt och nytt.
Det vi ansåg, vi som var aktivister i Greenwich Village-
-var att Moses var hemsk-
- att han förstörde staden och att han måste stoppas.
Jane gjorde flera försök att hindra Moses från att förstöra staden.
Först när han ville dra Fifth Avenue genom Washington Square.
Första gången jag blev medveten om hotet från motorvägarna-
- och vad de kunde göra mot New York var när planen kom-
- att dra Fifth Avenue genom Washington Square Park.
De ville att bussarna skulle gå genom parken-
- ner till West Broadway, och byta gatas namn till Fifth Avenue South.
Då skulle hyrorna gå upp. Det var ett av Moses projekt.
Det var inte en abstrakt fråga för Jacobs. Det hände nära hennes hem.
Det var i den parken hennes barn lekte.
Där låg ett campusområde och där lekte områdets barn.
Det var ett område fullt av mångfald.
Det här är cirkeln. I veckan är det en plaskdamm-
- men på söndagar blir det en mötesplats-
- för musiker, invånare som flanerar, folksångare och turister.
Vi blev upprörda av tanken på en väg, och vi tänkte rädda parken.
Det var då Jacobs blev aktivist.
Alla aktivister var inblandade i att försöka stoppa det.
De som ledde rörelsen var Jane Jacobs och Shirley Hayes.
Shirley Hayes och Edith Lyons var de två kvinnorna-
- som startade kampen mot en bilväg i Washington Square Park.
Jag är emot att det byggs vägar över, under eller genom parken.
Jane var inte rädd för makthavare. Hon skrev till borgmästaren.
"Jag kunde knappt tro det när jag hörde"-
- "att ni planerar ett vägbygge genom Washington Square."
"Min man och jag tror på New York"-
- "och vi har köpt en bostad här, som vi har renoverat."
"Vi försöker förbättra staden"-
- "med staden själv planerar att göra den obeboelig."
Jane var en förebild för andra människor.
Om man förstår att motorvägen är idiotisk så kämpar man emot den.
Vi protesterar mot det som påverkar vårt område.
Hon hade en härlig personlighet, och hon kunde mobilisera människor.
Margaret Mead och Susan Sontag och andra som Jane kände-
-drogs till den här striden.
Utmaningen är att bygga en stad där alla kan leva i trygghet
Vi har för många kritiker och smutskastare. Det är vårt problem.
Det är för många som bara sitter där. Vad bidrar de med?
Om man har ett problem ska man inte ringa dem.
De kan bara fula ord.
Deras vokabulär är bristfällig.
Moses var inte van att höra ett nej. Han skrev brev till invånarna.
"I och med ombyggnaden av Washington Square hörs ångestskrik"-
- "från folk som tror att 'Sixtinska madonnan' målades där"-
- "i en kabarélokal eller på en lönnkrog."
"De tror att Michelangelos staty av David skapades där"-
- "och att alla som rör de platserna kommer att avrättas"-
- "om han inte redan har träffats av en blixt från himlen."
De utmålade Moses som en mobbare-
- och de fick viktiga personer på sin sida, som Eleanor Roosevelt.
Jag anser att om man förstör parken-
- genom att dra en stor väg genom parken-
- skulle man skada parken, området och hela staden.
Jag är inte emot förändringar. Jag tror på förändringar.
Men jag anser att goda traditioner bör bevaras.
Jacobs var genialisk när det gällde strategier.
Hon hade känsla för fototillfällen.
Hennes dotter och en vän höll en bandknytarceremoni.
Det var motsatsen till en ceremoni när man klipper band.
Vid en utfrågning var Moses dum nog att säga:
"Våra enda motståndare är några mammor."
Hur kunde han vara så taktlös? Han såg människor som betydelselösa.
Hon behandlades som en hemmafru. Hon var så klart journalist-
- men när de ville avvisa henne sa de: "Vem är den där hemmafrun?"
Försök ge dig på en massa mödrar.
Han underskattade hur effektiva de kunde vara.
Tusentals människor anslöt sig.
Det tog tid, men vi räddade parken.
Det blev ovanligt stark motstånd.
Moses hade aldrig sett nåt liknande. Han fick skylla sig själv.
Parken var Robert Moses första offentliga förlust.
Det blev en svag punkt.
Striden om parken blev Janes första vinst.
Kort efter den vinsten publicerades hennes bok.
Bennett Cerf, chefen för Random House, skickade den till Moses.
Moses skickade tillbaka den.
"Jag returnerar boken ni skickade."
"Förutom att den är överdriven och felaktig är den också ärekränkande."
"Jag hänvisar till sidan 131."
"Moses använder skattepengar"-
- "för att kontrollera de som väljarna har valt och förlitar sig på."
"Det är en gammal, sorglig historia om demokratiskt styre."
Han ville inte kännas vid boken eller Jane.
Lewis Mumford var inte heller så barmhärtig.
Arkitekturkritikern Lewis Mumford recenserade hennes bok.
Han skrev: "Mor Jacobs huskurer."
Han såg Jacobs som en rar dam som ville ge staden homeopatiska medel-
- i stället för att operera, som en läkare skulle göra.
När hennes bok släpptes skulle hennes område, West Village-
- ett område som hon hade utsett till en förebild-
-genomgå stadsförnyelse.
Moses arbetade med att bygga fler kommunala bostäder i New York.
Innan han lämnade den posten-
- bestämde han att West Village skulle betecknas som slumområde.
Jag blev klar med boken och tänkte: "Nu kan jag tänka på nåt annat."
Och i tre veckor tänkte jag på annat.
Sen läste jag New York Times-
- och såg att vårt område skulle genomgå stadsförnyelse.
Hon såg inte sig själv som nån som organiserade strider.
Hon gillade det inte, men hon visste att hon måste göra det.
Hon var ledsen. Hon sa: "Vad ska jag göra?"
De boende är oroliga
Det finns inget trögare än våra myndigheter-
-och våra stadsplanerare.
De byter aldrig riktning av egen kraft.
Därför måste jag ta saken i egna händer.
Om man skulle kunna ändra på det som gjordes-
- måste medborgarna ta tag i det och stoppa stadsplanerarna.
Därför började jag ägna mig åt att stoppa stadsplanerare.
Hela grannskapet gjorde samma sak.
Jane kallade till möte på Lion's Head, ett favorithak.
Hon såg till att folk talade på offentliga möten-
- och fick alla att ha på sig solglasögon med målade "X".
De använde sofistikerad taktik.
Hon hade haft skrivandet som jobb länge, och kunde argumentera.
Vi kände varandra. Vi ville ha över borgmästaren på vår sida-
-och det fick vi.
Hon stämde New York för att försöka stoppa stadsförnyelsen.
"Nu lägger vi ner förslaget om stadsförnyelse i West Village."
"Ta genast bort den beteckningen. Hälsningar, Robert F. Wagner."
De segrade. West Village utnämndes aldrig till ett slumområde.
Hon visade folket i Greenwich Village att de kunde vinna mot stadshuset.
De behövde inte acceptera stadsplanerarnas planer-
- och de kunde låta bli att godkänna linjerna som drogs.
Det som hände i Greenwich Village tillhörde en våg-
-med motstånd mot centraliserad makt.
Hon fick sin strategi från andra strider som utkämpades.
Under tre år publicerades Jacobs bok och "The feminine mystique"-
-och "Silent spring".
Miljörörelsen, medborgarrättsrörelsen-
- rörelsen för bättre städer, feminismen... Alla kom samtidigt.
De använde samma verktyg för propaganda och civil olydnad.
Nu upplever man det Jane stod för som sunt förnuft.
En stad som river sina byggnader för att tjäna pengar-
- eller bara få nåt nytt, gör nåt brottsligt.
En person som bor högst upp i ett kommunalt bostadshus-
-han har ju ett fint hem.
Men han har ju bara utsikt över bostadshus och motorvägar.
Det håller jag inte med om.
De ville inte bara ha nya hus, utan en helt annan stad.
Robert Moses ville att allt skulle vara enkelt och sterilt.
Moses hade fått hybris.
Genom att bygga om ville de förändra det sociala livet.
Hans höghus i parken-idéer skapade ett nytt slags getto.
Man rev områden i folkets namn, men inte för folkets skull.
De förstörde folks liv, och ersatte dem med kommunala bostäder.
Varför? Jo, för att många tjänade pengar på det.
Byggherrar och politiker tjänade mycket pengar-
-och det var snabba pengar.
Därför gjorde de det i städer i hela landet.
Flera år efter att Moses hade börjat med de här byggena-
-började andra städer göra likadant.
De använde Corbusier-modellen.
Man byggde kommunala bostäder i hela USA.
Det var stora höghus-
- med lekparker och trädgårdar, som såg bra ut på ritningarna.
Här, i nya hus med rymliga gårdar, kan de bo.
Här finns wc, el, putsade väggar-
-och andra 1900-talsbekvämligheter.
Här kan barn leka tryggt på gräsmattor-
-i stället för i nedskräpade gränder.
Vi måste se till så att alla familjer får ett värdigt hem-
- ett område att vara stolt över, en gemenskap full av möjligheter-
-i en stad full av löften och hopp.
Men ingen höll till på de öppna ytorna i områdena.
Platserna blev underbefolkade.
Det blev snabbt väldigt farliga platser.
Koncentrerad fattigdom. Det var det värsta med bostadsområdena.
Det förstärkte fattigdomens sjukliga och antisociala drag.
Det blev som fästningar. Man kände sig instängd.
Folk blev sårbara. I de kommunala bostadsområdena var folk rädda.
Husen byggdes för att spara pengar, men så blev det inte.
De var helt fel för folket som hamnade där-
- svarta och trasiga familjer, som fick bo där om de var fattiga nog.
Städer sysslar med stadsförnyelse-
- som innebär att man flyttar på alla svarta.
Det handlar om människor. Det finns ingen enhetlig kultur.
Svarta ungdomar känner inte att de hör hemma här.
Att man flyttade på svarta upplevdes som ett angrepp.
Man ville flytta folk nån annanstans, långt bort-
- till en ogästvänlig plats, där de bara skulle dö.
Svarta placerades i stadens utkant-
- där det inte fanns allt som folk behöver för att blomstra.
Man insåg inte att barn skulle bo här. Här finns våld och vandalism-
- som visar på folks raseri och självförakt.
Förut var det rörigt, men det funkade.
Folk hade socialt kapital och passade varandras barn.
Allt det försvann. Nu var inte folk känslomässigt engagerade.
Folk var bittra över att bo i områden för fattiga.
Fönstren krossas av barn som kastar sten. De har inget annat att göra.
Här finns inga fritidsaktiviteter.
Lekplatserna är ett hån mot alla tusentals barn.
De boende fick inte ge förslag. Man bestämde att det här var bra.
Det fanns klotter och drogproblem-
- och sånt som uppstår när man flyttar folk mot deras vilja.
Trodde man att de skulle älska de här områdena?
I området Pruitt-Igoe ligger husen långt från varandra.
Om man skulle välta omkull husen-
-skulle man få fina, låga hus.
Om vi gör så här...
Om man tar isär de långa husen från höghusen-
-börjar det se annorlunda ut.
Då ser man igenom området, i stället för att se en vägg.
Hyresgästerna vill ha låga hus-
- nåt som liknar ett hem, nåt som de känner igen.
Vi tar det här området-
- och gör om det till en plats där folk vill bo.
Efter att ha funderat på problemet sprängde man området.
Man sprängde bort husen.
De kommunala bostadsområdena blev ett stort misslyckande.
Överallt där de fanns, har de 30-40 år senare rivits.
Man kan inte få tillbaka gatorna, affärerna eller det dagliga livet.
Sånt tar flera generationer att bygga upp.
Det var sånt man förstörde.
Den modernistiska stadsplaneringen som Jacobs skriver om-
- förstör städer, och man drar bilvägar rätt igenom städerna.
Det orsakade lika många problem som stadsförnyelsen.
Det som har påverkat städerna mest de senaste hundra åren är bilen.
Man tog hela tiden beslut att dra motorvägarna rätt genom städerna-
- och genom stadsdelar, vars värde eliten och byggherrarna ville åt.
USA hade inte haft nån ekonomi utan bilindustrin.
De måste fortsätta producera bilar, lastbilar och bussar-
- och de måste ha moderna vägar att köra på.
Moses första budord för utveckling är: "Du skall köra."
Jane Jacobs var bland de första att säga att bilen inte går först.
Människorna på trottoarerna utgör staden.
Man förstår att byggandet av bilar-
- är det viktigaste i livet för Ford, Chrysler och General Motors.
Men varför ska bilar vara meningen med livet för oss andra?
Moses förverkligade en del av den amerikanska drömmen:
"Det som är bra för GM är bra för USA."
Vinnaren av vårt stora pris är Robert Moses från New York.
Robert Moses är en världsberömd stadsplanerare.
Han kan sitt jobb.
I södra Bronx byggde han Cross Bronx Expressway.
Det var det mest destruktiva beslutet som togs.
Cross Bronx Expressways historia kantades av problem-
- när det gällde byggandet, att den tog sjutton år att färdigställa.
Cross Bronx Expressway drogs genom hjärtat av Bronx-
- och skapade en mur mellan norra och södra Bronx.
Moses kom undan med vad som helst. Alla politiker stod på hans sida.
Han drog in en massa pengar från det federala vägprogrammet.
De pengarna delades ut.
Vårt största problem är att bli av med de boende.
Tendensen bland politiker-
- och bland de boende, de som påverkas-
- är att tro att folk som gör det här jobbet är osympatiska.
Så är det inte.
När Moses drog vägen där-
- förstörde han områdets fysiska struktur-
- så att södra och norra sidan blev olika, och han förstörde gemenskapen.
När man tar bort det dagliga livet, affärerna-
- och platserna där folk tillbringar sin tid-
- som trottoarerna, barerna och mataffärerna, tar man bort staden.
Som Jacobs säger - man flyttar på människorna och skadar staden.
Man måste kämpa på, som alltid när man stöter på motstånd.
Bara för att 2 000 människor demonstrerar-
-betyder det inte att vi inte bygger.
Många av problemen i södra Bronx kom från byggandet av motorvägen.
Och det blev trafikkaos femton minuter efter att den hade öppnats.
Moses trodde att han förbättrade staden genom att modernisera den.
Men när det visade sig att vägarna var djupt destruktiva-
- blev det en strid mellan två motståndare.
På Lower Manhattan ville Moses dra en väg genom staden.
Då hade gjutjärnsdistriktet utplånats.
Lower Manhattan Expressway skulle ha länkat-
- Holland Tunnel med Williamsburg-bron och Manhattan-bron.
Då hade Soho förstörts. Vi hade förlorat-
- de finaste 1800-talshusen i New York och i världen.
Motorvägarna förstörde områdena som de drogs igenom.
Vart skulle det sluta? Det skulle bli motorvägar överallt.
Vad skulle vi ha kvar av Manhattan?
Om man går nerför Canal Street, vilket går fortare än att åka-
- möts man av det här - ändlösa bilköer.
Lösningen är Lower Manhattan Expressway-
- en väg som ansluter till Manhattans affärsdistrikt.
Har vi råd att låta en del av vår stad dö av trafikstockningar?
Deras reklamkampanj kallades "Helvetets hundra tunnland".
En stillastående del av staden, där det inte har byggts på 30 år.
Här råder ekonomisk depression. Behovet är akut.
Vi måste bygga Lower Manhattan Expressway nu!
Prästen i kyrkan på Broome Street-
- hade hört talas om Jane, och bad om hennes hjälp.
Hur skulle motorvägen påverka området?
Den kommer att förstöra området.
Det är det värsta med deras planer.
Men kan inte riva gamla hus och bygga nya-
-och förändra hur saker används.
De planerar inte för framtiden.
När han påmindes om motståndet mot hans dröm om en motorväg-
- berättade Moses vad som behövs för att överkomma hindren.
Man måste flytta folk. Om politikerna får deras röster-
- vill de inte flytta på dem. Det jag har gjort i New York-
- är att betala mer för att folk ska försvinna.
De äger inte sina bostäder.
Vi ska ju bygga en motorväg som kostar 84 miljoner dollar.
Sluta bete er som offer. Det är hemskt.
Det är hemskt att spela offer och tillåta sånt här.
Man kan inte göra nåt själv, men man kan organisera sig.
Om man görs till offer för en motorväg som byggs för bilfolket-
-så måste man kämpa mot det.
- Hur påverkar det området? - Det förstör området.
Här kan kvinnor gå nerför gatan och känna sig trygga.
Männen sitter på kaféerna och håller koll.
De vill ju få tillbaka såna här områden.
"Till Arthur Hodgkiss från Robert Moses."
"Lower Manhattan-projektet genomdrivs snart. Håll ett öga på det."
- Vill de smyga igenom förslaget? - Ja.
Om det här godkänns får vi se att det är så här det går till.
- Vem är det som trycker på? - Det finns bara en person.
De vill stanna kvar i husen där de bor.
Det federala programmet, som ger miljardtals dollar-
- hänger på några få röster. Annars skulle ingenting byggas.
Annars skulle vi inte bygga vägar och nya hus.
Bygg inte motorvägen! De bryr sig mer om bilar än om människor.
Det är hemskt! Det är orättvist och det är inte bra.
Jag bor där. Jag ser fordon på gatan. Det behövs ingen motorväg.
Ska de kasta ut mig på gatan? Jag är amerikansk medborgare.
Det är hemskt att vara rädd för att bli utkastad.
De får mig att må illa. Jag hoppas att Gud ställer allt till rätta.
De skulle behandla ärendet och godkänna motorvägen.
Jane sa att hon skulle ställa sig upp och tala emot byggandet.
Jag gick fram till mikrofonen. Jag var arg. De lyssnade inte.
Beslutet var redan fattat. De var bara springpojkar.
Vi ville säga att vi inte skulle finna oss i byggandet.
Jag tänkte gå fram till dem.
Där satt en stenograf med en ny apparat.
Hon var rädd, och hon lyfte upp apparaten och höll den mot bröstet.
Banden ramlade ut och rullade över golvet som konfetti.
Folk började kasta upp dem i luften. Då fick jag en idé.
Jag sa att utan ett protokoll var det ingen utfrågning.
Förhandlingens ledare sa: "Grip den där kvinnan!"
När jag gick ut sa polisen att jag var gripen.
Polisen var ursäktande. De visste vem hon var.
Hon anklagades för tre grova brott, vilket var uruselt.
Hon hade inte skadat nån.
Hon blev en hjälte, och där vände politiken.
Vi har haft ett möte i dag-
- och enhälligt bestämt att avslå förslaget om motorvägen.
Det var det avgörande ögonblicket. Moses utmålades som en skurk.
Ingen politiker kunde komma undan med sånt.
Lower Manhattan Expressway blev början till slutet för Moses.
Moses kördes ut av Nelson Rockefeller.
Guvernören var den första som var mäktig nog att avslöja hans bluff.
Moses hotade alltid att säga upp sig. En gång sa Rockefeller: "Okej."
Då hade Moses inget val. Han kunde inte backa.
När motorvägen inte blev av flyttade Jane till Kanada och skrev.
Hennes man arbetade där, och där slapp hennes söner Vietnamkriget.
Men i Toronto skulle det byggas en motorväg genom hennes område.
Hon stoppade den också.
Planerna på Lower Manhattan Expressway lades ner 1970.
Över hela landet gjorde folk uppror mot vägbyggen-
-och liknande vägar stoppades.
Men Lower Manhattan Expressway var förebilden.
Soho kunde ha försvunnit.
Historien om byggnation och ombyggnation och återvinning-
-hade sett annorlunda ut.
Det hade varit det mest skadliga ingreppet-
-i Manhattans struktur på 1900-talet.
En stad är inte bara ett fysiskt objekt.
Staden är levande. Den kommer alltid att förändras.
Vi måste hantera förändringen, inte frysa staden i tiden.
Städer i hela världen måste ta emot en dramatiskt ökande befolkning.
Vi måste tala om det generella och specifika, formella och informella.
Det kommer alltid att finnas där.
I Kina urbaniserar man stora svep av åkerjord-
- efter samma modell som i USA på 50-talet - som misslyckades.
Dagens Kina är Moses på steroider. Moses kunde inte ha föreställt sig-
- en så här stor upptrappning i byggandet.
Historien har överträffat honom.
De här isolerade områdena med hundratals likadana kvarter-
- utan stadsprägel eller gator... Vem kan leva där?
Det de bygger i dag är framtidens slum.
De kommer att hålla i minst 60 år.
Vi ger framtida generationer en värld utan hopp.
Så stora problem ger en helt ny kontext-
-där Jane Jacobs tankar får nytt liv.
"Det är enkelt att skylla stadens förfall på trafiken, invandrare"-
- "eller på medelklassens nycker, men det är mer komplicerat än så."
"Det handlar om att vi inte vet hur städer fungerar."
Nu bor det så många i städerna att man måste bo tätare.
Men bara tätbebyggd mark är ingen stad.
Om man bygger en stad utan allmänna ytor-
-har man ingen stad.
Lösningar på städers problem kommer sällan uppifrån.
De kommer från folk som lever med problemen-
- och som har nya, genialiska och annorlunda lösningar.
Kreativiteten och idéerna som finns i stadens grannskap-
- måste ges en chans. Myndigheterna måste göra saker på deras sätt.
Om folk får forma sin egen miljö blir de lyckligare...
och staden blir helt annorlunda.
Folk som planerar de nya städer som skapas-
-borde ta till sig Jane Jacobs lära-
- och använda den när de skapar städer åt alla miljardtals människor.
Jane Jacobs älskade yttertrappor och gator-
- men hon var också skeptisk. Hon tvivlade på gammal visdom-
-och litade på sina egna ögon.
"Under gamla städers oreda, i de städer som fungerar"-
- "finns en ordning som gör gatorna säkra och staden fri."
"Det är en invecklad ordning."
"Den består av rörelse och förändring."
"Trots att det är liv, och inte konst"-
- "kan vi kalla det stadens konstform och likna det vid en dans."
"Det är inte en precisionsdans, där alla sparkar samtidigt"-
- "och snurrar och bugar tillsammans."
"Det är en invecklad balett, där alla har sina roller."
"De förstärker varandra och skapar en välordnad helhet."
Jane Jacobs skrev åtta böcker till
Hon levde i Toronto fram till sin död 2006, vid 89 års ålder
Översättning: Helena Lagerholm www.btistudios.com